Forskjell mellom versjoner av «Fra Kjærlighetshaver»
Linje 1: | Linje 1: | ||
− | [[Svein Johansens]] ''Fra Kjærlighetshaver'' er en del av Univerisitet i Oslos kunstsamling.<ref>Uberg, ''E-post til studentredaksjonen''.</ref> Maleriet er utført med olje på lerret og måler 179x179 cm. Det er montert til venstre ved inngangspartiet i Lucy Smiths hus. Svein Johansens maleri var opprinnelig en del av utsmykkingen fra KORO på Fredrikke-bygningen.<ref>KORO, ''Kunst i offentlige rom''.</ref> Maleriet hang i et møterom sammen med tre andre bilder malt av Johansen i 10-året mellom 1984 og 1994. Det ble flyttet og satt på lager i 11 år. I 2005 ble verket i samarbeid med KORO og kunstneren selv omplassert til kantinen i Georg Sverdrups hus. Maleriet hang der til mai 2012 og ble flyttet samme år til Lucy Smiths hus, der det henger i dag. | + | [[Svein_Johansen|Svein Johansens]] ''Fra Kjærlighetshaver'' er en del av Univerisitet i Oslos kunstsamling.<ref>Uberg, ''E-post til studentredaksjonen''.</ref> Maleriet er utført med olje på lerret og måler 179x179 cm. Det er montert til venstre ved inngangspartiet i Lucy Smiths hus. Svein Johansens maleri var opprinnelig en del av utsmykkingen fra KORO på Fredrikke-bygningen.<ref>KORO, ''Kunst i offentlige rom''.</ref> Maleriet hang i et møterom sammen med tre andre bilder malt av Johansen i 10-året mellom 1984 og 1994. Det ble flyttet og satt på lager i 11 år. I 2005 ble verket i samarbeid med KORO og kunstneren selv omplassert til kantinen i Georg Sverdrups hus. Maleriet hang der til mai 2012 og ble flyttet samme år til Lucy Smiths hus, der det henger i dag. |
<br> | <br> |
Revisjonen fra 25. okt. 2013 kl. 14:26
Svein Johansens Fra Kjærlighetshaver er en del av Univerisitet i Oslos kunstsamling.[1] Maleriet er utført med olje på lerret og måler 179x179 cm. Det er montert til venstre ved inngangspartiet i Lucy Smiths hus. Svein Johansens maleri var opprinnelig en del av utsmykkingen fra KORO på Fredrikke-bygningen.[2] Maleriet hang i et møterom sammen med tre andre bilder malt av Johansen i 10-året mellom 1984 og 1994. Det ble flyttet og satt på lager i 11 år. I 2005 ble verket i samarbeid med KORO og kunstneren selv omplassert til kantinen i Georg Sverdrups hus. Maleriet hang der til mai 2012 og ble flyttet samme år til Lucy Smiths hus, der det henger i dag.
Innhold
Motivbeskrivelse
Bildet viser en aktiv fontene, omgitt av vann. Forgrunnen er malt i gråblå farge med lett bølgeformede linjer hvor det er mange grønne flekker og enkelte flekker med gult som dekker områdene til sidene og bak kantene ved fontenen. Bak fontenen er det noe som kan minne om en murvegg i rosa farge, med en mørk, buet åpning, som er omgitt av gråhvite søyler på hver side. I begge øvre hjørner er det områder med mørkere grønt, med enkelte områder med lysegrønne og gule flekker som gir assosiasjoner til planter, vekster og trær, hvor naturen har overtatt det menneskeskapte. Mellompartiet domineres av fontenen, som består av sammenfiltrede dyreskikelser i en trekantaktig form. Disse dyrekroppene er malt i gråblått med innslag av grønt. Noe som skaper inntrykk av rennenede vann og gir et organisk, ustabilt preg på dyrekroppene. Fra deres hoder sprutes det vannstråler oppover så vel som til høyre og venstre (og som bøyer av nedover). Like under midten av bildet er det en mørkmalt tykk horisontal linje som går ut til sidene av bildet. Overfor denne ligger en gul litt tynnere linje. Sammen tydeliggjør de og avgrenser bassenget rundt fontenen. Overgangen mellom vannet som omringer fontenen og veggen bak forsterkes i form av denne linjen som deler bildet nesten midt på.
Formale virkemidler
Svein Johansen arbeidet som kjemiingeniør før han begynte på kunststudiet som 25-åring. Med utgangspunkt i kjemikunnskapene sine, har han utviklet et malemedium som ble mye brukt i barokken. Ved å tilsette en del stoffer fikk han frem en lys blysåpe med konsistens som pasta. Han blander dette med vanlig tubemaling, og som malemedium bruker han terpentin tilsatt flytende blysåpe. Denne fremgangsmåten gir en stor grad av frihet, for uansett fortynningsgrad gir det en stabil farge som tørker i løpet av et døgn. Han utviklet det på 70-tallet, er svært fornøyd med det og bruker det fortsatt.[3] Dette malemediet fører til at bildene, ved bruk av halv- og heltransparente fargelag, frembringer en illusjon av dybde, hvor det underliggende fargelag skinner gjennom det overliggende og gir luftighet og rom.[4] Vi ser dette i den rosa bakgrunnen og forgrunnen av bildet hvor han bruker brede penselstrøk med transparente farger som gir dybdefølelse.
Andre eksempler på dybdefrembringelse finnes i måten vannstrålene fra dyrekroppene er arrangert. Sammen danner disse et krysslignende mønster. Dette får en ekstra klangbunn ved at det repeteres på hver sin side i møte med bakgrunnens søyler. Vannstrålene som er plassert sentralt i bildet hjelper også til å skape dybde, og da spesielt den øverste hvitfargede strålen, som den litt utydelige og mørke portalen i bakgrunnen blir stående i kontrast til.
Det er i bildet også mye bruk av horisontale og vertikale linjer. Et eksempel på dette er den tydelig markerte horisontale linje, som befinner seg nesten i midten av bildet, og som går ut til begge sider bak sokkelen av fontenen. Ved at overgangen forsvinner bak fontenen forsterkes inntrykket av dybde. Eksempler på vertikale linjer finnes i søylene. I tillegg er det vertikale linjer med ganske regelmessig avstand i muren, noe som gir ro og stabilitet i bildet.
Kontekst
Svein Johansen er opptatt av å bruke symboler fra europeisk historie i sine bilder. Han arbeider i et figurativt formspråk, hvor han samler bildene i grupper som han angir som en suite, og nummererer dem med romertall.[5] Vinterreise-motivene som han malte like før Kjærlighetshaver er en slik gruppe bilder som viser store maktsymboler og skildringer av bygninger med omgivelser fra europeisk historie, som virker øde og forlatte, uten mennesker.[6] Foran bildene kan vi få inntrykk av at tidligere tiders fyrster og geistlige har utøvet en nesten ubegrenset makt, og samtidig forenet denne maktutfoldelsen med skjønnhetsdyrkelse. I Fra Kjærlighetshaver og andre bilder tar han for seg Bramantes gård La Pigna i Vatikanet.
Bildene Johansen malte inneholder ofte klare motsetninger. På den ene siden harmoni med forfallen skjønnhet, på den annen side melankoli og dysterhet, som kan virke truende; samt et ønske om å oppheve skillet mellom det virkelige og det uvirkelige. I dette bildet Fra Kjærlighetshaver ser vi i bakgrunnen en idyllisk, noe forfallen mur i rosa farge med vegetasjon i begge øvre hjørner med to hvite søyler som tegn på forgangen ro og skjønnhet. I sentrum av bildet ses en mørk fontene med dyrekropper hvor to dyrehoder virker ganske levende, hvorfra det spruter ut vannstråler. Bak dette blir blikket dradd inn i en sort åpning i murveggen uten tegn til mennesker, noe som virker melankolsk og truende. Samtidig blir kontrasten mellom det tilstivnede og det organiske anskueliggjort av den tilsynelatende levende fontenen, noe som skaper en tvetydighet i forhold til virkelighet og fantasi.
Som de fleste av Johansens bilder fra denne tiden er Fra Kjærlighetshaver folketomt, men maleriene hans er stofflige, sanselige og plassene er ekte nok, som Danbolt bemerker.[7] Vatikanet er historisk og er fortsatt en sterk maktstruktur i det europeiske samfunnet og for verdens katolikker. Slik kommer de til å handle om fortidens nærvær og samtidig om det fraværet vi erfarer midt i nærværet. Det er denne dobbeltheten, som finnes på flere nivåer i Johansens bilder, som fascinerer oss. Svein Johansen lot seg inspirere av europeisk kultur og historie, og kanskje diktet Burnt Norton av T. S. Eliot viser noe av kjernen i motivene hans fra denne tiden."Tid som er og tid som var// er kanskje begge levende i tid som kommer// og tid som kommer iboende i tid som var."[8]
Svein Johansens bilder kan motivmessig minne om den italienske kunstneren Giorgio de Chirico, som i sin metafysiske periode mellom 1909 og 1919 malte bygninger, plasser og fontener som stort sett var øde uten mennesker, men med andre formale virkemidler. [9]
Da Svein Johansen begynte på Statens Kunstakademi i 1971 valgte han Reidar Aulie som sin lærer, noe som skyldtes at han hadde et positivt forhold til hans bilder. Han delte lærerens politiske og emosjonelle sympati for arbeiderklassen, men ingen av dem var agitatorer. Mens Reidar Aulie brukte klassemotsetningene fra 30-tallet i sin kunst, valgte Svein Johansen det mer tvetydige og komplekse i sine bilder av "statsbærende" maktstrukturer, hvor enkeltmenneskets situasjon uttrykkes gjennom hvordan fremvisningen av autoritetssymbolene fortoner seg for dem.[10]
Med modernismens fall i form av nonfigurativ kunst i Norge ved inngangen til 1970 årene, oppstod flere kunstretninger, deriblant kritisk realisme. En retning Svein Johansen gjerne assosieres med. Og det var ved hans debututstilling i 1975 ved Unge Kunstneres Samfunn, som inneholdt en rekke storbymotiver, hvor han markerte seg som en klar tilhenger av denne kritisk realistiske retningen innen nyere norsk kunst. Noe han har fortsatt med opp gjennom 80-tallet. Fra 90-tallet har han begynt å male i mer nonfigurativ retning. Bildene på 80-tallet kan gi inntrykk av forgangen idyll, men kan samtidig virke truende, og gir en kompleksitet og tvetydighet og ikke noe entydig budskap. Dette gjør at betrakteren utfordres til å reflektere, og kunstverkene kan i en slik forstand også vurderes som konseptuelle.[11]
Referanser
- ↑ Uberg, E-post til studentredaksjonen.
- ↑ KORO, Kunst i offentlige rom.
- ↑ Rød, Kunstneren i atelieret, 42.
- ↑ Hoff og Endresen, Svein Johansen. Vinterreise og andre bilder, 12.
- ↑ Rød, Kunstneren i atelieret, 37.
- ↑ Dæhlin, Norsk Samtidskunst, 202.
- ↑ Danbolt, Norsk Kunsthistorie, 413.
- ↑ Hoff og Endresen, Svein Johansen. Vinterreise og andre bilder, 24.
- ↑ Danbolt, Norsk Kunsthistorie, 413.
- ↑ Sørensen, "Maktsymboler og øyenslyst", 22.
- ↑ Danbolt, Norsk Kunsthistorie, 413.
Bibliografi
Danbolt, Gunnar. Norsk Kunsthistorie: Bilde og skulptur frå vikingtida til i dag. Oslo: Det Norske Samlaget 2009.
Dæhlin, Erik. Norsk Samtidskunst. Oslo: Teknologisk Forlag A/S, 1990.
Hoff, Svein Olav og Signe Endresen (red.), Svein Johansen. Vinterreise og andre bilder. Oslo: Labyrinth Press, 2004.
Rød, Johannes. Kunstneren i atelieret. Oslo: Gyldendal 1998.
Sørensen, Gunnar. "Maktsymboler og øyenslyst. Noen aspekter ved Svein Johansens billedkunst." Kunst, nr 3. (1985): 15-25
Uberg, Ulla. E-post til studentredaksjonen. Oslo: 06.09.13.